Domů k mámě
Hospodářské noviny | 10.3.2006 | rubrika: Názory | strana: 9 | autor: Jan Macháček

D I Á Ř

Máma amerických telefonů firma AT&T svolává poslední zatoulaná děcka zpět do mateřského lůna. Firma AT&T (American Telephone and Telegraph) oznámila, že koupí firmu Bell South. Stará dáma se dává hezky znovu dohromady, dokonce pod původním jménem.
Bylo to tedy všechno zbytečné, táže se Alan Murray, komentátor deníku The Wall Street Journal? Co všechno? Slavné a průlomové rozhodnutí soudce Harolda Greena z roku 1984, kterým bylo rozhodnuto o rozbití telefonního monopolu (šlo o největší zásah státu proti monopolům od dob >rozebrání< Standard Oil v roce 1911). Byl marný všechen ten střelný prach vystřílený slavným šéfem Reaganova antimonopolního úřadu Billem Baxterem? A všechny ty stovky hodin, které Američané strávili studováním a srovnáváním nesrovnatelných ceníků, všechno to zkoumání nečitelného účtování, všechny ty marketingové telefony během večeří, které otravovaly desítky miliónů rodin? Ta práce tisíců úředníků, kteří kontrolovali, jestli malí lokální operátoři (baby bells) pouštějí na své pevné linky konkurenci?
Není to tak. Doba je dnes úplně jiná a čáry kolem kolbiště konkurenčních bojů vedou úplně jinudy než dříve. Máme tu internet, internetové telefonování, přenos dat po speciálních sítích, konkurenci mobilních operátorů a desítky dalších věcí.
Murray tvrdí, že spojení obou firem je výhodné jak pro akcionáře, tak pro zákazníky. Jediné důvody proti jsou podle Murrayho spojeny s estetikou a sentimentem, ale to se v byznysu moc nepočítá. Umělé rozbití monopolu mělo svůj smysl a důvod v době, kdy se stalo, dnes je život zase jinde. Již teď ale firmy jako Google a Yahoo lobují v kongresu za to, aby >máma telefonů< musela podle zákona zabezpečit širokopásmový vstup na webové stránky zdarma. Takže nás čeká další seriál bojů a diskusí o tom, co telefonní monopolista smí a nesmí, kdy škodí a kdy neškodí.
My v Česku bychom si měli vzpomenout, že i u nás se na počátku 90.let vedla poměrně ostrá a vyhrocená diskuse o tom, zda rozbít tehdejší SPT Telecom do samostatných regionálních společností v jednotlivých krajích. Zvítězila jak známo diskuse ponechat firmu jako jeden celek a zajistit pro něj strategického partnera.

Absolut privatizace

Švédská konzervativní opozice rozpoutala diskusi o privatizaci státních aktiv za 21 miliard dolarů. Je velmi pravděpodobné, že se privatizace ve Švédsku dokonce stane jedním z hlavních politických a ekonomických témat před zářijovými parlamentními volbami. Středopravá opoziční aliance zatím vede v průzkumech a na pondělní konferenci představila plán, ve kterém slibuje prodat státní aktiva tempem sedm miliard dolarů ročně. Vyhraje-li opozice volby, bude se například prodávat státní podíl v telekomunikační firmě TeliaSonera nebo v bance Nordea Bank, ale také třeba stoprocentní státní podíl ve firmě Vin&Sprit, která vyrábí například známou vodku Absolut. Vládní sociální demokracie volí v tomto ohledu poměrně razantní populistickou rétoriku: >Opozice chce vzít podniky lidem a prodat je bohatým.<
V této souvislosti je zajímavé upozornit na to, že téma privatizace již dlouho nebylo součástí politického boje v České republice. Do roku 1997 u nás privatizovaly pravicové vlády a sociální demokraté mluvili o kupónové privatizaci jako o >loupeži století<. Od roku 1998 se ale privatizace stala přirozenou součástí politiky levicové sociální demokracie. Prodaly se banky, Telecom, Transgas, Unipetrol, Škoda Plzeň, Zetor Brno...
Privatizace je chápána tak normálně a neideologicky, že by tu snad prodávali státní majetek i komunisté. O tom, že by snad měla privatizace >brát majetek lidu a dávat ho bohatým< v Česku nikoho mluvit nenapadne. Je to jedině dobře, i když je tak politické divadlo možná méně zábavné.
Pokud budou v brzké budoucnosti naši politici bránit privatizaci ČEZu, nebude to jistě kvůli tomu, že má firma zůstat >v rukou lidu<. Je ale každopádně dobře, že strana zelených vrací rychlou privatizaci ČEZu na prominentní místo předvolebního ringu. Politici všech stran budou muset vysvětlovat, proč je podle nich (zatím) lepší, aby ČEZ zůstal pod státní, respektive stranickou kontrolou.

Prokop, ženy a černoši

Politická korektnost bývá v Česku vysmívána a odmítána jako jakýsi vypjatý, hysterický produkt marxistickofeministických hnutí v anglosaském světě či Skandinávii. Může na tom být leccos pravdy, je ale skutečností, že určité formy slovního projevu nejsou například ve Spojených státech i jinde na Západě tolerovány už dlouhou dobu, a to celou >mainstreamovou< společností. Některé věci prostě říci ani napsat už dávno, dávno nelze.
Slovem >nelze< pochopitelně nemíníme kriminalizaci, protože Amerika má absolutní svobodu slova, ale společenskou toleranci. A nulová společenská tolerance určitých projevů se logicky týká především společenských elit, tedy i bývalých a současných politiků.
Zpěvák, televizní moderátor a bývalý poslanec Michal Prokop to určitě nemyslel ani zle ani špatně, ale nejméně dvě věci, které pronesl v rozhovoru pro minulé číslo magazínu Víkend HN by ho v USA vyloučilo ze slušné společnosti. O >mužském stárnutí< se podle Prokopa >na rozdíl od ženského moc nepíše a nezpívá. Ženy se možná trápí víc, viditelněji, ale chlap to stárnutí prožívá více uvnitř. < Muž je tedy hlubší, vnitřnější, a žena mělčí a povrchnější? Jak na to Prokop přišel? Byl snad někdy žena? Stárnul snad také jako žena? Zabýval se tím jako vědec, profesionální psycholog? Z jaké odborné studie vychází?
Další bomba následuje v rozhovoru o kus dál: >Černošští zpěváci mají jinak postavenou lebku, rezonanční dutiny, horní čelist je jinak klenutá.< Tak tohle je už úplně nepřijatelné, a to i kdyby šlo nakrásně o >vědeckou pravdu.< Cokoli zavání měřením lebek, je na Západě dávno naprostým společenským tabu. Prokopa by v USA či v Anglii nejenže vyhodili z televize, ale leckdo by mu už ani ruku nepodal. Málokoho by přesvědčil, že má >černochy< rád a vlastně je celý život obdivuje. Stejně tak je vyloučené, že by se třeba sportovní moderátor rozpovídal o tom, že Afroameričané jsou oproti bělochům lépe vybaveni pro atletiku, jak můžeme čas od času zaslechnout u nás v Česku.
Bývalý president Harvard university Larry Summers by mohl vyprávět. Stačil toho o ženách říct tak deset procent, co řekl Prokop, a musel se poroučet.
V Česku se ale anglosaskému světu shovívavě usmějeme a v duchu si možná řekneme, že to naše provinční teplíčko je přeci jen takové mile pohodlné. Člověk si může plácat, tlachat a žvatlat, co mu slina na jazyk přinese. Připadáme si svobodomyslní. Kdežpak Amerika! Nic pro nás doma.

Foto popis|

O autorovi| Jan Macháček, www.ihned.cz/machacekj jan.machacek@economia.cz