Zelená je dobrá
Lidové noviny 17.3.2006 | rubrika: Názory | strana: 11 | autor: Jaroslav Šonka

Němečtí Zelení mají kompletní "politickou paletu" a na řadu voličů působí jako integrující síla

HORIZONT

Historie západního Německa měla v prvních dvou poválečných desetiletích dvě hlavní determinanty: Hospodářský zázrak a historickou amnézii.
Politika Ludwiga Erharda - takzvané sociální tržní hospodářství -i zničená země a zklamání občanů ze třetí říše podmínily píli a nadšení pro nový hospodářský systém. To utlumilo reflexi minulosti. Vznikla bipolární politická scéna -konzervativní křídlo Adenauera a Erhardta a sociálnědemokratické křídlo Schumacherovo a později Brandtovo. Po tříbení poválečné scény stran zůstala pak již jen malá liberální FDP.
Ludwig Erhardt přežil válku jako vysoký úředník. Po jeho minulosti - ani po minulosti ostatních - se tehdy neptal nikdo. Typický generační konflikt se vyvinul po založení bundeswehru (1955) a dále během velké koalice (1967 - 1969). Aféra Franze Josefa Strausse (1962 - jeho snaha o cenzuru po odhalení korupce v obchodu se zbraněmi), kterou posléze vyhrála média, a také další události, které poukazovaly na restaurativní snahy "starých struktur", přesvědčily mladou generaci, že opozice je možná jen mimo danou politickou scénu. Tak vznikl protest roku 1968, který ovšem měl i světový kontext.
Willy Brandt (kancléř od roku 1969) problém mimoparlamentní opozice brzy pochopil a pokusil se ji integrovat: "Musíme se odvážit demokracii rozšířit".
Tvorba vlády byla přesto až do roku 1998 omezena dvěma bloky - křesťanskými demokraty spolu s bavorskou CSU a sociálními demokraty. Mezi nimi byla FDP "jazýčkem na vahách". Uzavírala koalice, které se mimoparlamentní opozici jevily jako účelové.

Zelený průlom

Generační protest si ovšem musel najít i další témata. Byl jím jednak protest proti konzumu, který začal poškozovat životní prostředí. Sem patří i riziko uskladnění jaderného odpadu. Dalším tématem mimoparlamentní opozice byla lidská práva - včetně práv žen, homosexuálů, postižených a tak dále. A v neposlední řadě tu bylo mlčení elit o bezprostřední německé minulosti.
Mimochodem, ještě loni se dostal Joschka Fischer jako ministr zahraničí do palby konzervativní kritiky, když odmítl pochvalné rozloučení se zesnulým diplomatem, který měl v životopise podstatnou nacistickou kapitolu. A tak kvůli německé historii byla základna budoucích Zelených také v pacifismu.
S tohoto podhoubí došlo v roce 1980 k založení nové strany: Zelených. O pouhá tři léta později však skončilo období mimoparlamentní opozice - strana se dostala do Spolkového sněmu. Symbol: Joschka Fischer v teniskách. Ale k Zeleným patřili také další: Spisovatel Heinrich Böll (jeho jméno nese politická nadace Zelených), umělec Joseph Beuys (jeho půjčka umožnila první volební kampaň) a zakládajícím členem Zelených byl i exilový český alternativec Milan Horáček. Cizinec v německé politické straně a posléze dokonce ve Spolkovém sněmu? Se Zelenými to bylo možné. Dnes mají - a nejen oni - členy tureckého původu. zatímco Daniel Cohn-Bendit "pendluje" mezi Německem a Francií.
Právě v této oblasti otevírání Německa světu způsobili Zelení průlom. Ostatní strany pochopily, že argumentům Zelených voliči rozumějí, a proto zahrnuly ekologické cíle, kvóty pro ženy, debaty o minulosti a další do stranických programů. I Zelení ovšem museli na svém profilu zapracovat. Jen strana, která obsáhne celé spektrum politiky, mohla obstát, a tak Joschka Fischer jako ministr zahraničí pečoval i o bezpečnostní politiku a schválil zásah NATO v Kosovu, což vyvolalo konflikt s pacifistickými složkami strany.
Původní představa, že by Zelené posléze pohltila SPD, se ukázala jako nesprávná. Zelení jsou pro ni příliš liberální stranou. Koalice s SPD (1998 - 2005) však vydržela sedm let. Pochyby o možnosti koalic Zelených s konzervativními stranami realita také už předběhla - na komunální úrovni již existují. Ochrana prostředí či opozice vůči genetickým manipulacím jsou vlastně konzervativní ideje.
K poslednímu rozšíření palety zelené politiky došlo po sjednocení Německa, kdy se velká část bývalých východoněmeckých disidentů, hlavně jejich strana "Spojenectví 90" se západními Zelenými sloučila (oslabenou "západní" stranu dokonce zachránili, protože ve volbách nedosáhla pěti procent). Dnes je bývalé disidenty vidět v podstatě jen u Zelených.
Politické impulsy Zelených jsou dnes již etablované. Například dříve kritizovanou "ekologickou daň" na spotřebu energie dnes už nikdo nekritizuje ani neruší. Zelení jsou -i když opět v opozici - stranou s kompletní paletou politické činnosti a na podstatný sektor společnosti působí jako integrující síla.

"Původní představa, že by Zelené posléze pohltila SPD, se ukázala jako nesprávná. Zelení jsou pro ni příliš liberální stranou."

"Politické impulsy Zelených jsou dnes již etablované. Například dříve kritizovanou "ekologickou daň" už nikdo nekritizuje ani neruší."

Foto popis| Jen zelená nestačí. Ostatní strany pochopily, že argumentům Zelených voliči rozumějí, a proto zahrnuly ekologické cíle, kvóty pro ženy, debaty o minulosti a další do stranických programů, píše Jaroslav Šonka. I Zelení ovšem museli na svém profilu zapracovat. Jen strana, která obsáhne celé spektrum politiky, mohla obstát, a tak Joschka Fischer (na snímku) jako ministr zahraničí pečoval i o bezpečnostní politiku a schválil zásah NATO v Kosovu, což vyvolalo konflikt s pacifistickými složkami strany.
Foto autor| Foto LN - Hynek Glos

O autorovi| Jaroslav Šonka, publicista