Dámská jízda s hvězdičkou
MF plus | 10.3.2006 | rubrika: Návrat do minulosti - Mezinárodní den žen | strana: 40 | autor: LENKA SOUKUPOVÁ

Je sobota 4. března a do Kongresového centra míří soudruzi a soudružky z celé republiky. Oči jim září rudými plameny.

Komunisté se sjeli do Prahy, aby prezentovali svou předvolební kampaň. Přiznávám, že mně šlo spíš o druhou část jejich celostátního politicko-společenského mítinku, o oslavy nadcházejícího Mezinárodního dne žen. Žádné MDŽ jsem totiž nikdy neslavila. V dobách, kdy se tak činilo, jsem vzhledem ke svému věku ještě ženou nebyla. Alespoň jednou v životě jsem tak chtěla okusit, jaké to je dostat rudý karafiát a vyslechnout trochu těch vlídných slov jen za to, že jsem, že jsem se narodila s ženskými pohlavními orgány.

ČTYŘBAREVNÉ TUŽCE ČEST!

"Komunisti!? No, to ne, tady to nebude," dohadovala se skupina mladíků před plakátem u vchodu do Kongresového centra číslo 5. Do bývalého Paláce kultury přišli evidentně kvůli něčemu jinému než na mítink KSČM. Nakonec ale i oni vstoupili do útrob stavby, i když jeden z nich prohlašoval, že dovnitř nepůjde, dokud tu ceduli někdo z jeho kamarádů neotočí tak, aby plakát s třešněmi nebyl vidět.
Do začátku sjezdu-mítinku zbývalo několik minut, v předsálí to hučelo jako v úle a já, stejně jako všechny přítomné ženy, hned na začátek obdržela žluté látkové sluníčko s třešničkami za "uchem" a nádavkem přání k MDŽ, vlastnoručně podepsané samotným předsedou ÚV KSČM Vojtěchem Filipem. Příliv darů tím však nekončil! V igelitce s tiskovými materiály jsem objevila i zapalovač s komunistickým logem a nápisem "KSČM - to má jiskru!" a čtyřbarevnou propisku taky s třešňovým logem a sloganem "KSČM - ta píše.". Z tužky mě přepadla nostalgie, v hlavě se mi vynořily vzpomínky, jak "čtyřbarevku" měli na základní škole jen dva spolužáci, kterým ji někdo přivezl z imperialistického Západu. Mezi námi s "číňany" tak vyvolávali závist, která se transformovala v respekt.

PORUČÍME VĚTRU, DEŠTI, PTAČÍ CHŘIPCE.

Schůzi zahájila hlavní píáristka KSČM Marta Semelová. Myslím, že nejen mě vyděsila, když svou afektovanou dikcí shrnula, co se za čtyři roky, které uběhly od posledních voleb do Poslanecké sněmovny, stalo. Byly to samé katastrofy: zemětřesení o síle 3,4 stupně Richterovy stupnice na Náchodsku, ptačí chřipka, ovládnutí české kultury bigbrothery a vyvolenými, modro-černá epidemie. Soudružka Marta vylíčila situaci velmi dramaticky, až se zdálo, že chce obecenstvu přivodit depresi. Stačilo však, aby publikum zvedlo hlavy vzhůru a chmury byly zažehnány - nad nimi totiž visely plachty s komunistickými volebními hesly "S námi bude líp" či "Máme řešení". Ve spojení s vyjmenovanými katastrofami tak nicneříkající výkřiky dostaly alespoň nějaký smysl. Jaké má KSČM řešení například v případě ptačí chřipky, se sice nikdo nedozvěděl, ale o to při volební kampani nejde.
Svůj proslov ukončila soudružka Semelová jmenovitým přivítáním přítomných osobností veřejného života, které podporují KSČM.
Ve Společenském sále Kongresového centra tak zaznělo jméno komunistické ikony a národní umělkyně Libuše Švorcové, zasloužilého umělce Antonína Hardta, gynekologa Karla Šuka a mnohých dalších. Od předskokanky Semelové pak na několik dlouhých desítek minut převzal slovo soudruh Vojtěch Filip.

O MELOUNY BOJ

Projev předsedy ÚV KSČM sice zdaleka nedosahoval délky několikahodinových projevů soudruha Fidela Castra, přesto nebylo v mých silách věnovat mu pozornost moc dlouho. I on mluvil o tom, jak je všechno špatně, na rozdíl od soudružky Semelové se zaměřil na politiku a "vyostřenou situaci ve světě vůbec".
V mém apolitickém mozku tak nejvýrazněji uvízla Filipova slova o Straně zelených: "V zahraničí se zeleným říká melouni, že jsou navrch zelení a uvnitř rudí. U nás jsou však navrch zelení a uvnitř modro-černí!" Ať to mělo znamenat cokoli, melouny zafungovaly a osvěžily přítomné natolik, že začali tleskat.
Kromě melounů mě zaujala i část jeho proslovu, v níž s patřičným důrazem pravil: "Nemůžeme a nechceme se řídit heslem - Čím hůře, tím lépe." Vážně by mě zajímalo, která ze stran by se tímhle heslem řídit chtěla a hlavně ho propagovala v předvolební kampani.
Otázka, která mě však nejvíc trápila, byla ta, zda Jiřina Švorcová vystoupí v druhé části mítinku a nám ženám přednese nějakou báseň nebo alespoň zdravici. Do oslav MDŽ bylo však pořád daleko. Po Filipově projevu nás čekalo představení kandidátů KSČM, po nich předseda ÚV KSS Jozef Švec, po něm bývalý předseda vlády NDR Hans Modrow, po něm (prý) populární herec Antonín Hardt, po něm poslankyně Ivana Levá... "Mnozí politici znechutili občany svou arogancí, agresivitou, vyřizováním si osobních účtů a především pak neúctou k voličům samým. Mezi takové politiky nepatří nikdo z nás!
Nejsme plní nenávisti jako pravice, máme vyšší cíle než sociální demokracie, dokážeme lidem naslouchat, známe jejich problémy a chceme je řešit." proklamovala soudružka Levá do davu sedících, z nichž většina už netrpělivě žmoulala v ruce poukázku, za kterou o přestávce dostanou občerstvení. Její slova tak zazněla opravdu v pravou chvíli. Jakmile domluvila, hladové a žíznivé publikum vstalo a hrnulo se ze sálu na jídlo.

SEZNÁMENÍ SE STATISEM

"Chceš tuhle salámovou? Já ji s tebou vyměním za sýrovou," domlouvala výměnný obchod jedna ze soudružek s druhou. Každý dostal po třech bagetách, snad kromě mě, která poukázku na oběd ztratila. Místo pultu, kde se vydávalo jídlo, jsem tak zamířila ke stolku, kde dvě ženy oblečené jako řecké letušky prodávaly hudební nosiče. "Chcete si koupit cédečko?" zeptala se pohledná blondýnka v modro-bílém kostýmu. Nechtěla jsem, protože šedivého pána se sestřihem "na Jágra", jenž se jehovisticky usmíval z bookletů, jsem vůbec neznala. "Vy neznáte Statise?" divila se blondýna. Řekla to tak, až jsem si připadala, jako by mi v životě něco velmi zásadního uniklo. "Statis Prusalis přece!
Hrával s kapelou Athény," snažila se mi marně napovědět blondýna. Bleskově mi tedy vysvětlila, že Statis Prusalis se v tehdejším Československu ocitl v roce 1949 coby měsíční mimino. Spolu s dalšími třemi tisíci řeckých dětí ho přivezl Mezinárodní červený kříž, aby je uchránil před následky občanské války. Kromě toho je majitelem zámku v Ostravě-Porubě a po přestávce vystoupí v rámci oslav MDŽ se svým komponovaným hudebním pořadem.

MLADÍ A RUDÍ

Zbytek přestávky jsem strávila tím, že jsem chodila mezi soudruhy a soudružkami a hlavně těch mladších jsem se ptala, co v Kongresovém centru dělají. "Já jsem ve straně rok," odpovídal mladík s chmýřím pod nosem a uhry na obličeji. Z komunistického programu ho zaujalo hlavně to, že komunisté nabízejí sociální jistoty. Chlapec jinak hovorný nebyl, takže jsem se dál už jen dozvěděla, že je z Prahy, rodiče jsou nestraníci a láska ke komunistické ideologii v jejich rodině tradici nemá.
Dívky z Českých Budějovic byly sdílnější: "My nejsme komunistky, my jsme spíš sympatizantky." Jasno v tom, že budou volit KSČ, nicméně mají a když se jich zeptáte proč, odpovědí: "Protože chtějí, aby se lidé měli dobře." Odpověď na otázku, jak se vyrovnaly s tím, co KSČ prováděla, než se změnila na KSČM, byla komplikovanější. První přiznala, že tohle úplně vyřešené nemá a dost nad tím přemýšlí. Druhá mi vysvětlovala, že dnešní komunisté jsou jiní, že kariéristé, kteří mezi nimi dřív byli, stejně zůstali "u korýtka" a že je třeba zaměřit se místo minulosti na přítomnost a budoucnost. I já začala myslet na budoucnost, přestávka totiž skončila a konečně začaly oslavy MDŽ.

TAK, A PŘICHÁZÍ POHODA

"Tak se všichni krásně usadíme, dopovíme si, co dopovězeno nebylo.
Protože teď přichází to hlavní, ta pohoda, pro kterou jsme sem taky přijeli. My komunisté se vyznačujeme tím, že umíme pracovat, to jsme předvedli dopoledne, ale také si umíme užívat kulturu a hezky se bavit," zahájil svůj proslov Pavel Kováčik.
Kulisu mu dělali antické sloupy, které na pódiu vyrostly během přestávky, za ním viselo promítací plátno a na zemi leželo několik modrých majáků.

SNĚŽILO AŽ CHUMELILO

"Když jsem uvažoval, čím toto odpoledne zahájit, tak zrovna venku sněžilo až chumelilo. A že jsem člověk jara, zahájím tím, po čem snad touží úplně všichni, zvlášť koncem zimy: Už aby tady to jaro bylo. Jaro přichází, přijde jarní volební výsledek KSČM, přijdou různé jarní svátky jako třeba první jarní den, Den ptactva a podobně, ale také Den dětí, Den učitelů, abych potěšil Ivanku Levou, ale nejdříve ze všeho, vlastně ještě než přijde první jarní den, přichází svátek těch, které my muži všichni bez rozdílu věku máme celý rok rádi, milujeme, obdivujeme. Někdy nás, pravda, trošku štvou, když po nás chtějí, abychom třeba umyli nádobí, ale většinou, co říkám většinou, ve všech případech se prostě bez nich nedokážeme obejít..." Projev soudruha Kováčika byl velmi výživný. Coby reprezentant mužů poděkoval všem maminkám, babičkám, manželkám, dcerám, spolupracovnicím, milenkám, přítelkyním, vnučkám, sestrám, tetám, neteřím. "Prostě všem děvčatům, co jich na světě je." Na rozdíl od vyjmenovávání svátků jara, mezi kterými mu úplně vypadly Velikonoce, nezapomněl opravdu snad na žádnou "kategorii žen".

MIMOŘÁDNÁ LINKA PRAHA-ATÉNY

Po skončení kulturní vložky soudruha Kováčika jsem se konečně dočkala zlatého hřebu dne - premiéry kulturního pořadu ostravského zpěváka Statise Prusalise. Bylo vidět, že si Statis dal na vystoupení záležet. Celé ho totiž koncipoval jako let letadlem mezi Prahou a Aténami. Celou šou tak zahájily ony dvě "letušky", které mi chtěly prodat zpěvákovo CD, a to názornou ukázkou toho, jak si máme zapnout bezpečnostní pásy, nasadit kyslíkovou masku, kde najdeme plovací vestu... I ony ale zapomněly minimálně na jednu velmi důležitou věc - papírový pytlík... A pak přišel on -Statis! Své dlouhé vlasy, které si ale nechává růst jen z týlu, měl stažené do copánku, v ruce kytaru a předstíral zpěv, celé vystoupení totiž bylo na playback. "Neživé zpívání" Statisovi i celé jeho rodině, kterou do svého pořadu zapojil, připravilo horkou chvilku, když během celé jedné písně vypadl "hlas" trojčlennému ženskému sboru a dámy jen tak stály u mikrofonu a na prázdno hýbaly pusou.
"Pojď, sedni blíž a měj svou víru jinačí/Můj nepřítel si třeba byl/Mír, to je víra, která nám postačí/Lok vína v džbánku ještě zbyl," pěl Statis své politicky angažované písně, z nichž u mě jednoznačně zvítězila ta, kterou uvedl slovy: "A teď se podíváme, jak si žijí dámy z té vyšší třídy letadla." Nato se na promítacím plátně objevily modelky v kožichách, pod nimiž měly jen spodní prádlo. "Lásko, co já bych všechno, co já bych koupit chtěl/Lásko, co já bych, kdybych na to měl, kdybych na to prostě jenom měl/Koupil bych ti trochu špásu, ať se jednou pobavíš, modré nebe, samou krásu, radostí se roztančíš." hrál modelkám do pochodu pětapadesátník s břichem, které prozrazovalo, že se zas tak špatně nemá, tedy pokud vše neutratil za zámek, který má v Porubě. Co se erotiky týče, nezůstaly ochuzeny ani ženy-komunistky. Když jsem totiž "přistáli" v Aténách, na plátně se objevil jen zlatou barvou oděný chlap v póze diskobola a za tónů Carminy Burany se několikrát otočil.
Část šou Praha-Atény skončila, Statis ve zpěvu pokračoval, ale beze mne. Potřeba papírového pytlíku se stala akutní. KSČM tímto děkuji, že mi skrze svou neměnnost a lpění na desetiletí prověřených tradicích ukázala, jak to za vlády jedné strany vypadalo.

Foto popis| Chlebíčky nebyly, vystřídaly je bagety tří různých chutí
Foto popis| Statis Prusalis názory nemění...
Foto popis| Soudruh Grebeníček trucoval, tak se nedostavil, ze špiček KSČM jinak přišli všichni
Foto autor| Foto: Flash Photo Agency

Foto popis| Místo Internacionály zazněla jen poslední předvolební znělka KSČM
Foto autor| Foto: Flash Photo Agency