Pokrok jedné strany
Právo 
22.3.2006 | rubrika: Publicistika | strana: 16 | autor: Martin Hekrdla

Vláda jedné strany bývala volena "manifestačně" a dneska po ní neštěkne pes; zmizela v nepaměti.
Ale také s pluralitou je potíž, jestliže už několik svobodných voleb po sobě jdoucích u nás sílil názor, že není koho volit. Co by změnila volba té či oné korouhvičky?
Nakonec - v posledních měsících - tenhle pocit marnosti, že jedny strany jsou snad za osmnáct a druhé bez dvou za dvacet, prosákl kyprým politickým terénem. Aspoň tak, aby se náhle slil v dravý zelený potůček, v partaj, jež se umí vmezeřit mezi čtyři již zavedené. Strana zelených zkrátka hraje roli dlouho očekávaného subjektu, který místopředseda Evropských demokratů Jan Kasl nazval "pátý element".
Jaký však je v tom pokrok a jaká změna? Místopředseda lidovců Cyril Svoboda už upozornil, že "kvalita života" - název volebního programu zelených - byla v programu jeho strany kapitolou, kterou nezpracoval nikdo povolanější nežli Martin Bursík, tehdy lidovec. Také Kasl si v sobotním Právu postěžoval, že heslo Kvalita života viselo už od loňského září na webu Evropských demokratů. Ostatní partaje, od sociálních demokratů přes unionisty až po KSČM, ba i ODS, by se mohly pochlubit ekologickými pasážemi, z nichž některé zasluhují vtesat do mramoru dlátem božského Michelangela.
O zelené pasáže tu ovšem nejde. Ekologická šetrnost na nálepkách prodává už kdejaké zboží. Jako ptačí chřipka jistou minerálku. A s "právy na znečištění" se vesele obchoduje.
Ale identifikační tři "P" - program, profil a praxe - jedné každé strany se slévají v mnoha dalších ukazatelích. I proto se pražský exprimátor Kasl, plný křivdy z "vykrádání" jemu vlastních středopravých idejí zelenými, pokusil oddělit od Bursíkovy formace obviněním: prý "rozhodně říci nelze", že zelená strana je ekonomicky liberální. Jenže to je zase křivda na zelených, kteří celkové snížení daňové zátěže a přívětivé podnikatelské prostředí ve svém programu zdůrazňují. Byť ani tohle není nové: tento slib dávají všichni.
Takřka shodně všechny strany -čas od času - opakují s Martinem Bursíkem: "Naše politika je neideologická a zásadně se na ni nedíváme z pohledu levice či pravice, nejsme stranou velkokapitálu, ale ani pracujících - všechny tyto pojmy už dávno patří minulosti." Proč tedy zelení ve svém programu decentně házejí klacíčky pod nohy velkým korporacím, jestliže velkokapitál nestojí za řeč? Proč jsou proti rovné dani, jež je hrůzná hlavně ve vztahu k miliónům pracujících lidí, výsměchem sociální spravedlnosti? Divné.
Buď jak buď, u nás padá na úrodnou půdu ono masarykovské "ani nalevo, ani napravo, nýbrž vpřed", které kdysi bylo zoufalým vzdorem velkého muže vůči malosti partajních sekretariátů. Líbí se v Česku Blairovo osm let staré sdělení, že "ekonomika není ani levicová, ani pravicová, nýbrž jen dobrá, nebo špatná". Podobná rčení si svého času osvojil Stanislav Gross. Mirek Topolánek dává Blaira za zářný příklad Jiřímu Paroubkovi, i když premiér přece oranžový double-decker z Londýna radostně přijal. A Jan Kasl se rozhovořil - jakoby v zastoupení vší české pravice - o skvělém "Blairově školném".
Tomu se slušně říká politický konsensus, neslušně pak duchovní nadvláda pomyslné jedné strany. Jedné strany s vícero sekretariáty, jejichž vzájemné rozdíly charakterizuje odstínová nepatrnost. Těžko se divit voličům, že se z tohoto pravoleva vrhají do zeleně.
Ještěže Jiří Paroubek v neděli na TV Nova upozornil, že sociální demokracie "vždycky byla nositelem pokroku"; po všeobecném hlasovacím právu a osmihodinové pracovní době jsou dnes na pořadu dne práva menšin. Korporace snad, ale pracující jimi nejsou.

Foto popis|

Klíč| Svoboda Cyril; KDU