Zelený východ bez úniku
Právo 
18.3.2006 | rubrika: Publicistika | strana: 14 | autor: Martin Hekrdla

Ať už křivky preferencí Strany zelených a ČSSD mají teď jakkoliv odlišnou dynamiku a ať se tyto partaje navzájem jakkoliv cejchují (a jsou neustále ze všech stran cejchovány), jedno mají společné: vycházejí vstříc voliči u nás většinovému, málo militantnímu, trochu zhrzenému, ale ne zcela pesimistickému, občas s chutí politizujícímu, ale poněkud nerozhodnému. Zkrátka obě strany - alespoň potenciálně -brnkají na rozum a cit typického Čecha. ODS, lidovci či komunisté jsou kohorty ostřeji ohraničené, mnohem sevřenější, víc podobné štítovým "želvám" římských legionářů.
Odtud nepoměr mezi hitparádami stran ve fiktivních volbách zprostředkovaných průzkumnými agenturami (v nichž je ODS dlouhodobě v čele) a zjištěním společnosti Factum Invenio, že ČSSD nejméně ze všech politických stran lidem vadí, že je to pro ně partaj nejpřijatelnější. A že každému třetímu občanovi, který si není jist svou letošní volbou, jsou blízcí zelení. Proč tedy oranž a zeleň nějak nepropojit, proč nezaklenout dvojbarevným žebrovím nosný lodní trup a nespustit jej na ten největší český rybník potenciálních sympatií? Proč tímto křižníkem nepotřít Topolánkovy modré legie? Proč neudržovat komunistický želví krunýř - záleží-li na tom tolik - v uctivější vzdálenosti, než v jaké by musel být občas trpěn v případě Paroubkova konceptu jednobarevné vlády ČSSD?
Planost těchto otázek je ovšem zjevná od chvíle, kdy předseda zelených Martin Bursík odmítl participovat - jménem své strany, která bytostně hledá alternativy - na jakékoliv vládě, s pomocí KSČM byť jen ustavené. Politickým tophráčům tak docela pěkné alternativy zrušil.
Jistě, je v zásadě nefér brát Bursíka za bradu a prskat mu do tváře, že se jasně nevybarvil nebo že se naopak vybarvil tak či onak. Zelená idea je doktrína typicky průřezová a všude na světě byly pod její střechou už objeveny radikalismus i reformismus, liberalismus i konzervatismus, levičáctví i pravičáctví, "neodemokracie" (vynález předbursíkovského vedení SZ) i ekodiktatura. A také ekosocialismus, ba ekofašismus. Je tedy velmi důležité zkoumat konkrétní kontext a jeho důsledky.
V Česku krajnosti můžeme vyloučit rovnou, ale přesto nevypadá "zelená věc" dobře: odřízneme-li totiž z politického taktizování rudou, protože dráždí naše city, a uvážíme-li vliv zbývajících politických silokřivek, netřeba pak hádat třikrát, která možná varianta má větší naději na úspěch.
Sotva to bude vize těch, kdo na věc pohlédli "západníma očima" a spatřili zelené jako sice levici netradiční, nekomunistickou, nesociálnědemokratickou, leč přece jen - nebo právě proto! - jako levici. S politickými mantinely, které si u nás sama pilně postavila, by však taková levice musela zůstat v opozici (ani to Bursík nevylučuje).
Anebo doufat, že známý a osvědčený ekolog Bedřich Moldan (ODS) zamete s Mirkem Topolánkem a přemaluje nazeleno erbovního ptáka své rodné strany. Bylo by nutné spoléhat na nějakou tu netradiční, svébytnou levicovost lidovců. Tu snad ještě bylo možné prstíčkem z hrobu vyšťourávat v časech Josefa Luxe. Ale není to možné dnes, kdy KDU-ČSL ochotně zkalouskovatěla a letem světem chytla modroptačí chřipku.
Ve volebním programu zelených jsou desítky skvělých věcí. Vypadá to však, že v praxi z toho všeho zůstane jen ta globalizace, které prý -tak přímo praví program Kvalita života - "nelze uniknout".

Foto popis|

Klíč| ČSSD; Jiří Paroubek